Филолошки факултет Универзитета у Београду
Authors who publish with this journal agree to the following terms: Authors are confirming that they are the authors of the submitting article, which will be published (print and online) in the journal Anali filološkog fakulteta by the Faculty of Philology, University of Belgrade (Faculty of Philology, Studentski trg 3, 11000 Belgrade, Serbia). Author’s name will be evident in the printed article in the journal. All decisions regarding layout and distribution of the work are in hands of the publisher. Authors guarantee that the work is their own original creation and does not infringe any statutory or common-law copyright or any proprietary right of any third party. In case of claims by third parties, authors commit their self to defend the interests of the publisher, and shall cover any potential costs. Authors retain copyright and grant the journal right of first publication with the work simultaneously licensed under a Creative Commons Attribution-ShareAlike 4.0 International License that allows others to share the work with an acknowledgement of the work's authorship and initial publication in this journal. Authors are able to enter into separate, additional contractual arrangements for the non-exclusive distribution of the journal's published version of the work (e.g., post it to an institutional repository or publish it in a book), with an acknowledgement of its initial publication in this journal. Authors are permitted and encouraged to post their work online (e.g., in institutional repositories or on their website) prior to and during the submission process, as it can lead to productive exchanges, as well as earlier and greater citation of published work.
Сва права задржана (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Поводом стогодишњице иранистике у Србији, овај рад има за циљ да прикаже историјски развој и институционалну афирмацију ове дисциплине. Иранистичка делатност започела је на Универзитету у Београду 1925. године, када др Фехим Барјактаревић, пионир југословенске научне оријенталистике, бива изабран у звање доцента на предмету Историја персијске књижевности. Годину дана касније основана је и Катедра за оријенталну филологију на Филозофском факултету у Београду, која је постала први светионик оријенталистке уопште на целом Балкану. Упркос томе, није било простора да се прошири спектар иранистичких предмета и у наставу уведе персијски језик. Крајем осамдесетих година прошлог века, услед неосетљивости бирократских одлука, укинуто је изучавање персијске књижевности којом је утемељена наша оријенталистика. Након тога долази до вишегодишњег одсуства иранистичке делатности из академског живота. До промене долази оснивањем Лектората за персијски језик на Филолошком факултету, када започиње настава персијског језика. У претходних неколико година уведени су и нови иранистички предмети, те је и изучавање персијске књижевности коначно враћено у наставни програм и то на сва три нивоа академских студија. Ипак, наставни планови тих предмета не дају довољно простора домаћим научним достигнућима у тој области која су обележила дугу традицију иранистике у Србији. Овај рад, дакле, не само да осветљава кључне тренутке у развоју иранистике код нас, већ и указује на потребу да се њена дубока историјска утемељеност и домаћи научни допринос у потпуности препознају и инкорпорирају у савремене академске програме.
Tajne smrti: bolest, duh i politika u Anđelima u Americi Tonija Kušnera
Rad se bavi nagrađivanom i širom sveta postavljanom, zatim i ekranizovanom dvodelnom dramom Tonija Kušnera Anđeli u Americi. Ova drama, malo poznata u Srbiji – o čemu svedoči i to što je samo njen prvi deo jedan put postavljen u srpskom pozorištu – pisana je i revidirana tokom nekoliko decenija i tiče se širokog spektra tema važnih za nacionalni identitet SAD. Inspirisana filozofijom, istorijom, politikom i opipljivom problematikom lečenja i prevencije side tokom 1980-ih, drama Anđeli u Americi iznela je na svetlost dana mnoštvo društvenih i moralnih problema ne samo LGBT zajednice, već i SAD kao države, idejnog koncepta i svetske sile. Kroz analizu dramskog teksta, u radu se istražuje način na koji Kušner tretira bolest i politiku kroz postupke protagoniste Prajora Voltera i antagoniste Roja Kona. Ispitujući njihove odnose sa drugim likovima, koji nam u svojim dijalozima sa Volterom ili Konom daju uvid u teme na koje je Kušner želeo da skrene posebnu pažnju, autor rada nudi svoj pogled ili ustanovljeni kritički osvrt na dramaturgove namere i izrazito američku tematiku koja ga pokreće kao pisca. Insistirajući na političkom i društvenom angažmanu kroz dramu, pisac pokreće raspravu od značaja za društvo suočeno sa kriznom situacijom, oslikavajući istovremeno vrlo intimne scene borbe sa neizlečivom bolešću koja se odvija kako u telu obolelih, tako i na duhovnom planu. Kušnerovo ishodište je daleko više filozofsko i globalno nego li njegova polazna tačka i upravo to drami daje snagu, čineći je delom koje podstiče ne samo na akciju ili razmišljanje, već i na preispitivanje vrednosti koje su ostavljene jednom društvu u nasleđe. Iako nesporno duboko utemeljena u kvir zajednici, drama zasigurno nadilazi problematiku homoseksualaca, ispitujući mogućnosti izgradnje boljeg sveta i društva, kao i njegovo očuvanje kroz moć umetnosti.
The clown procession and the concept of masquerade in the poetry of T. S. Eliot: de/construction of laughter and the comic in the identity of the individual and society – different models of text de/construction and interpretation
This paper introduces the presented conflicts and convergence of two poetics in the interpretation of T. S. Eliot’s poetry, which together constitute a dynamic poetic system. The poetics of detail-broader context, in relation to the deconstructionist poetics of trace-suggestion, intersect and mutually influence one another, leading to a transformation in the understanding of individual and collective identity within the urban setting. Ňhe main aim of this study is to research the urban environment, the concepts of laughter and the comic play a formative role in reshaping interpretations of identity – both personal and societal. Viewed through the lenses of the individual and the group, the notion of identity is repositioned, and its values are deconstructively shifted into a new hierarchical sequence of concepts. Within this sequence, the multiple refractions of image and reflection generate both personal and collective identity. Laughter articulates the formation of individual identity, while the comic points to the formation of both through poetics that engage with laughter and the comic simultaneously. Through metapoetic qualities and self-referential strategies, identity is linked to contemporary understandings of the self within the urban milieu. Interwoven methodologies of the deconstructionist model – disrupting binary oppositions of self and world and engaging cultural models – are presented alongside the detail-broader context poetics, which depict the city and its inhabitants through their behavior, thereby rendering both the city and the self in their search for identity – personal, civic, and social. From Eliot’s early poetry in the Notebook to the officially published poems from 1917 onward, a multitude of voices emerge, serving as carriers of metonymic details that contribute to a broader metaphorical image. The analysis revealed that within this interplay, both the voices and images are transformed, granting the reader a space for deconstructive writing and interpretation. Laughter, the comic, irony, and satire form a double foundation: through a dual deconstructive gesture, they refer not only to the depicted images and scenes but also to the speaking figures within the poems and, ultimately, to the author himself. These results suggests that through metaqualitative means, within a dynamic poetic system, the author reasserts his presence and reestablishes his role – not merely as intentional subject, but as a deconstructionist operation of suggestion and trace, encoded in verses, signs, and numerous lacunae of signification within a complex poetic framework.
The impact of graded readers on foreign language learning and acquisition in higher education
Extensive reading, and particularly the use of graded readers, have been recognized as contributing factors of SLA. Graded readers allow learners to read authentic texts suitable for their language level which directly follows principles stemming from input-based SLA theories (Krashen, 1982; Krashen & Terrell, 1983: 134). The relationship between the use of graded readers and learning outcomes for intermediate and upper intermediate courses at higher education has received relatively limited attention in research. The main aim of this paper was to examine the role of graded readers in improving linguistic competence among university students enrolled in general English courses. Specifically, the research sought to determine whether students who had performed better on graded reader assignments also achieved higher results on final exams assessing grammar and vocabulary. The study was conducted with a cohort of university students who took two consecutive English language courses at the B1 and B2 levels in one academic year. Quantitative data were collected by analyzing students’ scores on graded reader assignments, completed as part of their semester coursework, and their corresponding results on the final exams which assessed grammar proficiency and vocabulary learning and acquisition. Statistical analysis was carried out using SPSS software to test the hypothesis that higher scores in the graded reader assignment correlated positively with higher scores in the final exams. The research confirmed the hypothesis, demonstrating a statistically significant positive correlation between scores on graded reader assignments and final exam results. Students who performed better in the reading tasks achieved higher scores on the final exam assessing grammar proficiency and vocabulary acquisition. These results emphasize the value of including graded readers in syllabi in foreign language courses, since they contribute to language acquisition. The findings of this research support the inclusion of graded readers into the syllabi of general English courses at intermediate and upper-intermediate level. Graded readers allow for steady students’ progress in foreign language learning and acquisition not only in developing competences in reading comprehension, but also in building grammar proficiency and vocabulary development through consistent and regular exposure of learners to comprehensible input.
Diversity in unity: an instrumental case study of World Englishes in an academic medical setting
This study examines the concept of World Englishes within medical education, highlighting the global reach of English and its culturally diverse variations. Its primary aim is to investigate how medical students from Europe, Africa, and Asia, enrolled in an English-medium program, navigate diverse English varieties and the challenges these pose in academic communication. The authors analyse students’ preferences, perceptions, and difficulties in understanding different dialects, while evaluating broader implications for glottodidactics. The article discusses English as both a lingua franca and a set of regionally distinct varieties, emphasising its role in international healthcare collaboration. It also addresses pedagogical challenges of integrating diverse English varieties into medical curricula and considers the impact of students’ linguistic backgrounds, years of study, and self-confidence on their ability to adapt. These arguments contribute to understanding how exposure to World Englishes shapes linguistic flexibility, cultural competence, and communication effectiveness. An instrumental sociolinguistic case study approach was employed. Data were collected from 122 participants through a questionnaire, analysed using descriptive statistics, Chi-squared (χ²) tests, Pearson’s correlation, and Kruskal–Wallis tests. This framework enabled exploration of correlations between language learning duration, preferred English varieties, self-assessed proficiency, and communication challenges. Findings show that prolonged exposure fosters neutral or mixed dialect usage, reflecting adaptability, whereas less experienced learners favour specific varieties such as British or Indian English. Familiarity with World Englishes correlates positively with favourable perceptions of its relevance, and higher self-confidence aligns with fewer communication difficulties. Native speakers value exposure to multiple dialects, while non-native speakers display more varied attitudes. No significant link was found between continent of origin and grammar or vocabulary difficulties, though pronunciation challenges were more prominent among Asian students. The study demonstrates how linguistic diversity influences academic performance and professional readiness. While limited to one institution, it provides a foundation for further research and practical applications in curriculum design.
Evaluation and Assessment of Essays in Higher Education: Practices, Challenges, and Insights
Essay assessment is a central practice in higher education widely used to evaluate critical thinking, analytical writing, and subject-matter competence. Despite its importance, persistent concerns remain regarding grading consistency, standardization, and the substantial time investment required. While rubrics are commonly advocated as tools to improve reliability, instructors’ actual practices, challenges, and perceptions surrounding essay evaluation have not been thoroughly examined, particularly in varied institutional contexts. The main aim of this study is to investigate college instructors’ practices, challenges, and attitudes toward essay assessment. Specifically, it explores how rubrics are employed and the extent to which instructors perceive essays as effective measures of higher-order learning outcomes. The study involved 52 college instructors who completed a validated questionnaire designed to capture their assessment practices and perspectives. Data were collected via a structured survey instrument and analyzed using IBM SPSS Statistics. Descriptive and inferential statistical techniques were applied to identify patterns in usage, perceived utility, and encountered difficulties. The analysis revealed that most instructors value essays as effective tools for assessing critical thinking and subject proficiency and report frequent use in their teaching. However, significant challenges persist, including inconsistent grading, lack of standardization, and heavy time demands. Although rubrics are commonly used, they do not fully resolve issues of reliability. The instrument demonstrated strong internal consistency (Cronbach’s alpha = 0.813) and validity (coefficient = 0.901), supporting the robustness of the findings. These results suggest that while essay assessment remains a vital component of higher education evaluation, systemic support is needed to address its practical limitations. The study contributes to assessment literature by highlighting the gap between perceived value and implementation challenges. Findings underscore the need for targeted professional development and institutional policies to enhance the quality, fairness, and efficiency of essay-based evaluation.
Univerzitetska nastava u doba digitalizacije i veštačke inteligencije – stavovi nastavnika
Današnje doba je digitalno, usmereno na hibridni spoj realnog i virtuelnog delanja i interakciju s veštačkom inteligencijom u vidu pretraživača, asistenata ili uređaja. Budućnost obrazovanja u takvom svetu podrazumeva uključivanje savremenih, digitalnih metoda, pristupa i praksi u obrazovni proces, s ciljem sticanja kompetencija za uspešnu participaciju u digitalnoj realnosti. Imajući to u vidu u ovom radu istražuje se način primene digitalnih alata i veštačke inteligencije u nastavi na univerzitetima, kao i stavovi univerzitetskih nastavnika o mogućim rizicima upotrebe veštačke inteligencije i njenom uticaju na nastavu u budućnosti. Istraživanje je sprovedeno anketiranjem nastavnika koji predaju na univerzitetima u Srbiji, a obuhvaćene su sve grupacije naučnih oblasti. U analizi ankete korišćene su metode iz domena deskriptivne statističke analize - kvantitativni pokazatelji, grafikoni i aritmetička sredina. Rezultati su pokazali da nastavnici poseduju visok stepen digitalne kompetencije, ali da je potrebna dodatna edukacija za razvoj kompetencije primene veštačke inteligencije u učionici. Ispitanici navode da u svom radu sa studentima koriste brojne digitalne alate, dok veštačku inteligenciju u nastavi koriste povremeno, pri čemu se učestalost primene razlikuje prema naučnim oblastima. Kad se radi o rizicima u korišćenju veštačke inteligencije, nastavnici veoma osvešćeno sagledavaju situaciju i sve rizike procenjuju kao umerene ili visoke, pri čemu posebno ističu rizik od povećanja broja plagijata, negativan uticaj na razvoj ličnih i socijalnih kompetencija studenata i potencijalnu zloupotrebu ove tehnologije. Uticaj veštačke inteligencije na nastavu u budućnosti ocenjuju dvojako – pozitivno u smislu unapređenja nastavnog procesa i efikasnosti učenja, a negativno u vidu ugrožavanja daljeg razvoja kritičkog mišljenja i samostalnosti pojedinca, te u smeru dehumanizacije nastave. Može se zaključiti da je intenzitet promene koji digitalizacija i veštačka inteligencija unose u svakodnevicu veoma visok, a to se ogleda i u obrazovanju. Pred savremenu nastavu i nastavnike postavlja se složen zadatak da se adekvatno nose s tim izazovima i da adekvatno osposobe studente za buduće profesionalne zadatke.
Употреба дневника и вештачке интелигенције у образовању будућих наставника француског језика из студентске перспективе
Овај рад истражује потенцијале комбиноване употребе читалачког дневника и генеративне вештачке интелигенције (ГВИ) у иницијалном образовању наставника француског језика. Иако је читалачки дневник добро документован као средство развоја рефлексивности, у доступној литератури нисмо идентификовали студије које испитују његову употребу у споју са алатима ВИ. Полазећи од савремених теоријских увида о улози ВИ у учењу и настави и од дидактичке традиције употребе дневника, рад анализира како интеракција студената са интерактивним агентом може да подржи метакогницију, саморегулацију и професионалне компетенције будућих наставника (рефлексивну, глотодидактичку и дигиталну). Истраживање је спроведено на намерном узорку од 11 студенткиња завршне године француског језика и књижевности Универзитета у Београду. У оквиру курса Методика наставе француског језика студенткиње су писале читалачке дневнике на основу три стручна текста, а затим улазиле у дијалошку интеракцију са ВИ, уз инструкцију да ГВИ не замени њихову продукцију, већ да делује као подршка у разумевању и формулисању текста. Прикупљене су две верзије дневника (прва и ревидирана), фидбек интерактивног агента и одговори на упитник са осам питања. Одговори су анализирани тематским кодирањем с циљем да се идентификују обрасци у употреби ВИ и дневника и перципирани ефекти на учење. Квалитативно–квантитативна анализа показала је да студенткиње ГВИ (ChatGPT) најчешће користе за језичку проверу, појашњавање недоумица и формулацију идеја, али и као подстицај за постављање сложенијих питања и продубљено анализирање текста. Већина испитаница процењује да им ГВИ олакшава развој писане компетенције и методичког мишљења. Истовремено, присутна је критичка свест о ризику од прекомерног ослањања и смањене аутономије. Читалачки дневник се показао као делотворно средство за продубљено разумевање стручних садржаја, интеграцију личног искуства и развој критичког става. Комбинована употреба дневника и ГВИ показала се као плодно окружење за метакогнитивне процесе, под условом да се ГВИ користи као дијалошки, а не механички ресурс. Рад закључује да ГВИ може да допуни читалачки дневник у иницијалном образовању наставника, ако се примењује критички и умерено.
Kada dođe postane bobže: Greške u pisanju na ćirilici i latinici kod učenika drugog razreda osnovne škole
Kako bismo u potpunosti razumeli proces usvajanja pisanog jezika u srpskom, neophodno je ispitati kako se formira i ćirilički i latinički grafički sistem. Greške u pisanju su ovde posebno informativne zato što ukazuju na elemente koji su teški za usvajanje, ali ih dosadašnja istraživanja (Чолић, 2016) nisu upoređivala između pisama. Zbog toga je osnovni cilj ove eksplorativne studije identifikacija i klasifikacija spontanih grešaka u pisanju na oba pisma kod učenika drugog razreda osnovne škole. Pored toga, želeli smo da ispitamo da li manje poznati tip teksta utiče na tipologiju ili frekvenciju grešaka. Jezička građa, odnosno učenički radovi su prikupljeni prema metodologiji korišćenoj za prikupljanje sastava RAKOPS korpusa (Moskovljević Popović/Dinić Marinković, 2015). Svaki učenik je pisao po dva sastava – jedan narativnog i jedan ekspozitornog tipa. Varijabla pismo je varirana između ispitanika. Na ovaj način je prikupljeno 170 sastava (88 ćiriličkih i 82 latinička). Kvalitativnom analizom su se izdvojile iste kategorije grešaka u oba pisma: (1) zamena slova; (2) pogrešne grafičke osobine slova; (3) zamena velike i male varijante slova; (4) izostavljanje slova; (5) dodavanje slova; (6) obrtanje slova i (7) mešanje pisanih i štampanih slova. U latiničkim radovima zabeležene su i greške u upotrebi dijakritičkih znakova. Rezultati kvantitativne analize pokazuju da su greške frekventnije, ali manje raznovrsne u ćiriličkim nego latiničkim sastavima, što sugeriše bolju usvojenost ćirilice. U latiničkim sastavima su preovladale greške zamene grafema, dok su u ćiriličkim radovima dominirale greške u grafičkim osobinama slova. Ovi podaci sugerišu da učenici drugog razreda još uvek formiraju grafemsko-fonemske veze u latiničkom pismu, dok u ćiriličkom razvijaju odlike rukopisa. Greške se nisu razlikovale kvalitativno ni kvantitativno u odnosu na tip teksta. Razultati ovog istraživanja mogu imati praktičnu primenu u nastavi početnog čitanja i pisanja, a takođe pomažu u razumevanju problema sa čitanjem i pisanjem (disleksije i disgrafije).
Стилске фигуре и њихово разумевање у школи (анализа примера задатака намењених такмичењу из књижевности)
У овом чланку се истражују неке од потешкоћа које ученици старијих разреда основних школа имају при разумевању значења стилских фигура у настави и даје се увид у типове задатака којима се знање о стилским фигурама испитује на књижевним тестовима. Примарни циљ рада представља анализа задатака различитог нивоа сложености, понуђених у збиркама за припремање ученика за такмичење, или тестирање знања из књижевности, као и одабраних задатака који су дати у такмичарским тестовима, како би се показало да се знање о стилским фигурама најчешће своди на препознавање и именовање. У тексту се износи прегледна класификација стилских фигура које се обрађују у школи; проблематизује се улога стилских фигура заступљених у текстовима задатака за тестирање ученичког знања; указује се на значај поступности увођења стилских фигура у наставу; анализира се разумевање стилских фигура у пракси и указује се на постојеће проблеме и начине њиховог решавања. За потребе истраживања примењене су дескриптивна метода и метода анализе садржаја. Испитивање знања о стилским фигурама путем тест методе се показује као неподесно у случајевима када се ради о повезивању знања и уношењу стилских фигура у шири контекст разумевања књижевних текстова. Најпоузданије разумевање улоге и функције стилских фигура стиче се током непосредне обраде књижевних дела, па се наводе примери задатака за истраживачко читање који укључују анализу стилских поступака у делу, што истиче потребу непрекидног повезивања подобласти предмета Српски језик и књижевност. Закључује се да је давање ширег контекста приликом испитивања знања о стилским фигурама у такмичарским тестовима готово немогуће због ограниченог обима тела задатка, те је много важније размишљати о иновативним методичким приступима стилским фигурама у редовној и додатној настави. Смисао овог чланка је да подстакне наставнике на промишљање о новим начинима испитивања ученичког знања о стилским фигурама, да се оно не би свело само на ниво препознавања ових теоријских појмова, већ и на сагледавање њихове литерарне функције.
методика наставе српског језика и књижевности
Језик у асоцијативној мрежи говорника српског језика: динамички аспект
Вербалне асоцијације постале су значајан извор података при проучавању различитих аспеката лексичке семантике и лингвокултурологије. Стога методологија њиховог прикупљања и проучавања заузима важно место у научном инструментаријуму ових дисциплина. Циљ нашег рада је да се на материјалу вербалних асоцијација говорника савременог српског језика опише концепт језика. Како би се концепт сагледао у динамичком аспекту, међусобно се пореде структура и садржај двају асоцијативних поља на стимулус језик из различитих временских периода – оног које налазимо у Асоцијативном речнику српскога језика из 2005. године и поља добијеног анкетирањем у склопу ширег истраживања аутора током пролећа и лета 2023. године. Асоцијативни експеримент из 2023. године обухватио је укупно 509 испитаника из целе Србије (Централне Србије, Косова и Метохије, Војводине), као и са још двеју других територија српског говорног подручја – Републике Српске и Црне Горе. Основну групу испитаника чинили су млади људи који припадају студентској и тек годину или две старијој популацији (351), а један део средњошколској (158). У погледу пола структуру испитаника чини 141 особа мушког и 368 особа женског пола. После прикупљања вербалних асоцијација приступило се међусобном поређењу двају асоцијативних поља помоћу издвајања истоветних семантичких група према принципу семантичко-концептуалне блискости заступљених одговора. Иако се у наслову рада истиче динaмички аспекат функционисања овог концепта, поређење двају асоцијативних поља показује да се у слици језика у испитиваном периоду може издвојити више константи, непроменљивих делова у концептуализацији језичког феномена (језик као орган, као средство усмене и писмене комуникације којe се пре свега поистовећује са српским, матерњим језиком испитаника), него променљивих (емотивни однос према језику и његова социјална страна), које се везују за периферију асоцијативног поља.
English phrasal verbs in the domain of healthcare/medicine: A cognitive semantic analysis
Cognitive entrenchment of lexical units such as phrasal verbs is one of the central issues in cognitive linguistics, as it highlights the fact that their meaning is not arbitrary, but systematically motivated. However, the semantic motivation of English healthcare/medicine-related phrasal verbs has received limited attention. Understanding their conceptual nature is essential for broader insights into the complex interplay between language and cognition. The main aim of this study is to ascertain the cognitive salience of English phrasal verbs in the domain of healthcare/medicine. Specifically, it seeks to determine the underlying image-schematic structure of the observed phrasal verbs and examine the conceptual mappings responsible for their further meaning extension. The study involves a total of 105 healthcare/medicine-related phrasal verbs containing 18 different particles with 109 different senses. Data were collected through an authoritative phrasal verb dictionary and complemented by the language material taken from two representative electronic corpora of the English language. The linguistic evidence was analysed using a qualitative cognitive-semantic analysis to identify the phrasal verbs’ cognitive entrenchment. The analysis revealed that both constituent components making up a phrasal verb contribute to the overall meaning of the researched phrasal verbs. In all the observed phrasal verbs, two different types of meanings were ascertained and analysed. These are (1) the general meaning (stemming from the image-schematic structure of the particle) and (2) the specific meaning (construed via conceptual metaphors and metonymies entrenched in the base verb). The results suggest that the meaning of the phrasal verbs under exploration is cognitively salient to a high degree. They contribute to the understanding of phrasal verbs by highlighting the cognitive mechanisms that motivate the meaning of these linguistic units. The findings have implications for future semantic analyses of the same or similar lexical items (e.g. phrasal verbs belonging to other domains or prefixed verbs).
The mechanisms of interpreting the implicative verb manage: a relevance-theoretic perspective
The implicative verb manage has long been discussed in semantic and pragmatic theory, particularly because it appears to involve potential semantic elements such as effort, difficulty, and unexpectedness. However, standard accounts overlook the structure of a core encoded meaning and the complex pragmatic mechanisms that determine how both core and potential elements are interpreted. This study investigates these issues by drawing on relevance theory and lexical pragmatics. A set of naturally occurring examples from the Corpus of Contemporary American English (COCA) was examined to illustrate the insights developed here. These examples were qualitatively analyzed to identify the interpretative mechanisms that underlie the verb’s meaning in context. The study demonstrates that manage has a two-layered conceptual structure: a core (obligatory) layer, and an outer (potential) layer. The core meaning encodes an (animate) subject reaching a positive outcome. Two additional figurative meanings, i.e. those involving non-volitional subjects and unintended negative outcomes, arise through pragmatic broadening and appear to have become conventionalized. The outer layer consists of three conceptual elements: [effort], [difficulty], and [unexpectedness/unlikelihood]. These elements are not encoded but are activated through free pragmatic enrichment, varying in type, degree, and communicative strength. Crucially, they contribute to the explicated proposition rather than forming separate implicated propositions. These findings suggest that the meaning of manage is more dynamic, fine-grained, and context-dependent than traditional accounts acknowledge. The study contributes to theories of lexical semantics and pragmatics by showing how encoded meaning interacts with graded contextual enrichment. The approach may also be applied to other implicative verbs.
Japanska uzročna rečenica s veznikom kara u poređenju sa uzročnom rečenicom u srpskom jeziku
Kauzalnost se kao osnovni kognitivni koncept može uspostaviti na nivou sadržaja, epistemološkom nivou i na nivou govornih činova. Stoga značenje uzročnih rečenica predstavlja ključno pitanje u oblasti semantike, pragmatike i analize diskursa. Međutim, japanske uzročne rečenice dobile su ograničenu pažnju u poređenju s uzročnim rečenicama u srpskom. Razumevanje ovih struktura i njihove korelacije sa tipovima uzročnih značenja u srpskom ključno je za preciznije opisivanje mehanizama kodiranja uzročnosti u dva jezika i za kontrastivna lingvistička istraživanja. Cilj rada jeste da opiše sintaksičko-semantičke osobine japanskih zavisnosloženih uzročnih rečenica s veznikom kara. Posebno, rad ispituje kako se tipovi uzročnih rečenica u japanskom jeziku povezuju sa odgovarajućim tipovima uzroka u srpskom. Istraživanje obuhvata 212 primera iz japanske književnosti. Primeri su analizirani na osnovu semantičkih kriterijuma, sa fokusom na tipu predikata zavisne i glavne klauze. Ekscerpirani primeri su kvalitativno analizirani poređenjem tipova japanskih uzročnih rečenica sa uzročnim značenjima u srpskom prema Kovačevićevoj tipologiji. Analizom korpusa identifikovane su rečenice uzroka događaja, razloga događaja, kriterijuma suda i razloga kao argumenta govornog čina. Utvrdili smo jasne obrasce u pogledu predikata zavisne i glavne klauze i njihovih semantičkih funkcija, a zatim i korelacije između japanskih i srpskih tipova uzročnih značenja. Rečenice uzroka događaja koreliraju pre svega sa subpoljem uzroka razloga u srpskom, uključujući mikropolja neaktivnog uzroka svesnih radnji, okolnosnih uslova, emocionalnih stanja i prirodnih posledica. Rečenice razloga događaja odgovaraju subpolju uzroka motiva u srpskom, uključujući unutrašnje psihološke i spoljne stimulativne razloge. Rečenice kriterijuma suda izražavaju činjenicu koja postaje osnov govornikove procene, zaključka ili predviđanja, a u potpunosti se poklapaju sa subpoljem uzroka kriterija. Rečenice razloga kao argumenta govornog čina u srpskom nemaju adekvatan korelativni tip. Nalazi doprinose preciznijem razumevanju modela kodiranja kauzalnosti i ukazuju na strukturne i semantičke specifičnosti japanskog jezika u odnosu na srpski, što ima važne implikacije za kontrastivna lingvistička istraživanja, prevođenje i učenje jezika.
Italijanski prilog i uzvik insomma i njegovi srpski ekvivalenti
Prilog i uzvik insomma beleži u italijanskom jeziku nekolicinu specifičnih funkcija (zaključivanje, sažimanje, iskazivanje nestrpljenja i sumnje), između ostalog i onu kao diskursni marker (u metatekstualnoj i interakcionoj službi reformulacije, demarkacije, modulacije, upravljanja razmenom reči). Polazeći od pretpostavke da ovaj visokoučestali prilog, uzvik i marker, upravo zahvaljujući svojim višestrukim značenjima i funkcijama u standardnom italijanskom, poseduje potencijal i za mnoštvo prevodnih ekvivalenata u srpskom jeziku (ukratko, jednom rečju, već jednom, najzad, zaboga, u stvari, sve u svemu, hajde, dobro, dakle…, da navedemo tek neke od njih), u radu najpre pažljivo izdvajamo i pobrojavamo takve primere. Jezička građa za ovo istraživanje ekstrahovana je iz književnog korpusa SerbItaCor i bazirana je na potkorpusu koji je sačinjen od nekoliko Pirandelovih romana i njihovih prevoda na srpski jezik. Stavljajući u žižu interesovanja prevashodno dijaloške, ali i monološke odlomke, koji verno oslikavaju karakteristike realne jezičke upotrebe, vršimo funkcionalnu klasifikaciju otkrivenih prevodnih rešenja, utvrđujemo da li odražavaju funkciju izvorne forme, uz istovremeno sagledavanje njihove frekventnosti, odnosno uz njihovo kvalitativno i kvantitativno određivanje na uzorku građe uzete za polazište. U ravni s našim prethodnim istraživanjima na italijansko-srpske kontrastivne teme vezane za prevođenje pojedinih diskursnih markera, cilj nam je da na kraju ustanovimo semantičku i pragmatičku ekvivalentnost između dva jezika, dopunjavajući na taj način generalno ograničen popis markerskih formi uzetih u razmatranje u dosadašnjim kontrastivnim studijama. Saznanja do kojih dolazimo u našim radovima mogu biti od koristi u izradi budućih leksikografskih ostvarenja, prvenstveno dvojezičnih rečnika, kao i u teoriji i praksi prevođenja, odnosno nastavi italijanskog kao stranog jezika.
Светлана Шеатовић, Марко Аврамовић (ур.), Поезија Живорада Недељковића: зборник радова
Nailje R. Malja Imami, Morfologija albanskog jezika
Ружица С. Левушкина, Лексика православне духовности у савременом српском језику
Los efectos de la violencia sistemática: el caso del Delirio de Laura Restrepo
El tema del trabajo es la novela Delirio (2004) de la autora Laura Restrepo y el estudio de las consecuencias de la violencia sistemática en el contexto social de la Colombia de finales del siglo XX, que se presenta en la novela. La autora revela los mecanismos de la violencia de los que no se habla, porque es una violencia invisible que forma parte del mundo social tanto que está completamente normalizada. El objetivo del trabajo es responder a la pregunta de cómo la violencia colectiva afecta a un individuo y cómo se manifiestan sus efectos. En la novela, la violencia configura las vivencias de tres generaciones de personajes a través de las cuales se mostrará que el delirio se convierte en una herramienta. A través de su locura, con acento en la protagonista Agustina Londoño, se manifiesta el caos que envuelve a toda Colombia. Por lo tanto, delirio como herramienta permite a los personajes hablar sobre lo callado y crea un espacio para visibilizar las formas de violencia encubierta y sistemática en Colombia. De esta forma, la locura personal de los personajes de Restrepo indica el delirio de toda la sociedad colombiana de fines del siglo XX.
The Poetics of Darkness in Popular Culture: Amy Winehouse
This paper studies the significance of Amy Winehouse’s music in popular culture, aiming to discover the depth of personal narrative and the themes of darkness in her lyrics. It explores her reflections on personal struggles, addiction, love, and relationships, revealing a distinctive blend of jazz, soul, and contemporary pop. Through both qualitative and quantitative analyses, together with sentiment polarity analysis and word frequency, the study shows how Winehouse deals with the wide range of human emotions, which in turn reveals her rather complicated relationship with intimacy and mental health issues. The paper emphasizes her music’s notions on social challenges, which contributes to broader dialogues about addiction, mental health, and romantic intricacies. Characterized by raw honesty and a nuanced understanding of the human condition, her legacy continues to inspire artists and influences the narrative focus of pop music, encouraging more candid discourses on stigmatized topics.
Free souls and captured state – Shakespeare as a means of subversion in Serbian theatres
This paper addresses the phenomenon of literature and theatre as a vehicle for freedom of expression, subaudition and subversion. The case studies are two plays enacted on Serbian stages in the past decade: Shakespeare at the Kremlin, an authentic post-Yugoslav and post-communist creation revisited and revived thirty years later; and “Project Shakespeare – As You Like It”, of Belgrade’s National Theatre, where even a comedy has a tragic ending. Prison as a little state, power and restricted freedom of an individual and a whole society, as well as the role of theatre in these processes, are the topics that pervade both plays analysed in this paper.
Стереотипи о половима у расправама о углађености Николе Фареа и Жака ди Боска
У раду се испитује заступљеност стереотипа о мушкарцима и о женама у двема утицајним расправама о углађености у Француској у XVII веку: Углађеном човеку Николе Фареа (1630) и Пристојној жени (1632–1636) Жака ди Боска. Најпре се представља идеал углађености – honnêteté – и развој значења полисемичног придева honnête, који показује родну маркираност у синтагмама honnête homme (углађени или пристојни човек/мушкарац) и honnête femme (углађена, пристојна, честита жена). Затим се пружају примери уврежених ставова о мушкој и женској „природи” – и карактерним особинама које из ње проистичу – у доминантним дискурсима у Француској у XVII веку, који се ослањају на Аристотеловa и Галенова разматрања о полним разликама, и на основу којих се учвршћује идеја о инфериорности жена у односу на мушкарце. Указује се и на еманципаторске противаргументе у Расправи о женама започетој у XV веку, чију је синтезу пружио Балтасаре Кастиљоне у Дворанину, расправи која је пресудно утицала на обликовање идеала углађености у Француској и чију имитацију доноси Фареова расправа. Анализа корпуса потврђује да је идеал углађености у Француској у XVII веку родно маркиран. Друштвени конструкти углађеног мушкарца и углађене жене код Фареа и Ди Боска преузимају одређене вишевековне стереотипе о мушкарцима и женама: поред заједничких особина, неопходних и мушкарцима и женама за успех у друштву (дражесност, нехајност, умереност, умеће вођења разговора), женама се, услед њихове наводно хладне, влажне и грешне природе, намеће идеал стидљивости, чедности, честитости и беспоговорне бриге за врлину.
Obrnuti asketizam monaha-pesnika Ikjua i poetski identitet japanskoga zena
U ovom radu sagledavamo mogućnost drugačijeg, nadamo se savremenijeg i univerzalnijeg, razumevanja neortodoksnih i subverzivnih elemenata u pesničkom delu Ikju Sođuna, japanskog zen-monaha i pesnika (14-15. vek). Iako je poezija u izrazu zena i vekovima pre toga već obavljala važnu ulogu, a Ikju u naslednoj duhovnoj lozi zena pretendovao na pravovernost i puno nasledno pravo, njegova poezija obiluje „nekanonskim” motivima, koji, čini se, svedoče o heterodoksnoj prirodi poetske interpretacije zena u njegovom stvaralaštvu. U većini dosadašnjih, modernih tumačenja, ti se elementi pripisuju buntu protiv hipokrizije klerikalnog establišmenta. Ne poričući valjanost i takvog razumevanja, u ovom radu razmatramo prirodu asketskoga podviga u budizmu te predlažemo alternativnu interpretaciju duhovnog i pesničkog Ikjuovog dela na tragu savremene filosofije, pre svega one Žila Deleza. Ka ishodu, argumentaciju vodimo u pravcu teze o pesniku postajanja, koji svoj identitet povlači iz etabliranih i predvidljivih značenja te ostaje skriven u virtualnome, odakle nastupa kao podvižnik „obrnutog puta”. Njegova aktuelnost danas nije u postojanosti pesničkoga subjekta i glasa, već u nepostojanosti i otporu reprezentovanju unutar svodljivih identitetskih granica.
Фолклорне представе о ноћном небу у контексту есејистичког и антологичарског опуса Миодрага Павловића
У литератури о антологичарском и есејистичком раду Миодрага Павловића месец и звезде нису детаљније разматрани ни као песнички мотиви ни као теме на које се он више пута освртао у својим огледима. Стога је циљ овог рада да осветли слику ноћног неба у Павловићевим изборима српских усмених песама, као и у ауторовим тумачењима њихових значења, при чему су у обзир узете следеће књиге: Антологија српског песништва (1964, 1984), Антологија лирске народне поезије (1982), Бој на Косову: народне песме (1989); као и Рокови поезије (1958), Дневник пене (1972), Обредно и говорно дело (1986), Поетика жртвеног обреда (1987), Говор о ничем (1987), Храм и преображење (1989), Огледи о народној и старој српској поезији (1993) и Свечаности на платоу (1999). Одабрани корпус потврђује тезу Мирче Елијадеа из књиге Свето и профано да је горњи простор, заједно са небеским телима, сакрализован, јер је недокучив човеку и као такав представља предмет фасцинације из које произилази људска потреба за сталним његовим осмишљавањем, почевши од митског поимања, све до песничких визија. Прегледана релевантна литература на дату тему и аналитичко читање назначене грађе указују на то да фолклорне представе о ноћном небу посебно инспиришу Миодрага Павловића, при чему он пажњу посвећује њиховим специфичностима у традиционалној култури Срба, с једне стране, као и њиховој универзалној, архетипској симболици, карактеристичној за митологију и религију различитих народа, с друге стране. Усмена поетска имагинација креира слику о месецу и звездама која је растегљива, те ће она бити приказана у контексту њене покретљивости, а с обзиром на студију Ваздух и снови Гастона Башлара.
Fikcija i istina u Andrićevoj pripovetki „Pismo iz 1920. godine”
U radu se istražuje odnos fikcije i istine u Andrićevoj pripovetki „Pismo iz 1920. godine”. Analiza uključuje pet teorijskih modela književne istine: mimetički, epistemološki, etički, model autentičnosti i figurativni model. U okviru mimetičkog modela, pokazuje se kako referencijalnost Andrićevog teksta funkcioniše u odnosu na istinu stvarnosti. Mogućnost sticanja znanja putem fikcije proverava se kroz epistemološki model, dok se u okviru etičkog modela razmatraju moralne implikacije dominantnog iskaza pripovetke: „Bosna je zemlja mržnje”. U fokusu modela autentičnosti jeste procena iskrenosti junaka pripovetke i pripovedačevog govora u odnosu na poetičke i ideološke tendencije Andrićeve proze. Figurativni model analizira simboličke i metaforičke potencijale tekstualnih iskaza, dovodeći u vezu Andrićev pesimizam sa širim, modernističkim tendencijama. Posebna pažnja posvećena je rekonstrukciji kulturne stvarnosti Andrićeve pripovetke u preseku istorije i književnosti. U radu se razmatraju i različite interpretativne strategije i njihove ideološke implikacije, uključujući sporove u tumačenju Andrića u okviru srpske i bošnjačke interpretativne zajednice. Cilj rada je da se pokaže kako društvena stvarnost preoblikuje fikciju i načine formiranja književne istine. Rezultati sprovedene analize ukazuju na složenost pojma istine u književnosti, u kojoj se različiti modeli istine prepliću, čineći poroznim granice između realnog i imaginarnog. Ovakav pristup pruža uvid i u šire pitanje književne istine i njenu ulogu u oblikovanju kulturnih i ideoloških narativa.
The Impact of Grade Difference on Competitive and Collaborative Engagement in Language Learning: A Quizizz-Based Survey
This study investigates how grade differences influence competitive and collaborative language learning engagement among first-year undergraduate students using an AI-powered LMS. By analysing data from 67 students over an academic year, we identified a threshold of 1.5 (95% CI: 1.3–1.7) grade difference. Groups with grade differences lower than this threshold tended to engage more in competitive learning, while those with larger differences favoured collaborative learning. Using a mixed-methods approach, we combined quantitative data analysis with qualitative survey responses to uncover the underlying reasons for these behaviours. Initially, students were randomly assigned to groups, and their interactions were observed throughout the first semester. At the end of the semester, students reorganised into self-selected groups, allowing us to monitor changes in engagement dynamics. The qualitative survey provided insights into students’ motivations, revealing that competitive learning was driven by personal challenge and immediate feedback, whereas collaborative learning was valued for mutual support and knowledge sharing. These findings offer practical strategies for educators to optimise learning environments based on student group compositions, suggesting that similar-grade groupings can stimulate competition, while diverse groups enhance collaboration. Our study underscores the importance of understanding group dynamics and provides a framework for designing effective educational strategies tailored to different learning preferences and needs.