Филолошки факултет Универзитета у Београду
Authors who publish with this journal agree to the following terms: Authors are confirming that they are the authors of the submitting article, which will be published (print and online) in the journal Anali filološkog fakulteta by the Faculty of Philology, University of Belgrade (Faculty of Philology, Studentski trg 3, 11000 Belgrade, Serbia). Author’s name will be evident in the printed article in the journal. All decisions regarding layout and distribution of the work are in hands of the publisher. Authors guarantee that the work is their own original creation and does not infringe any statutory or common-law copyright or any proprietary right of any third party. In case of claims by third parties, authors commit their self to defend the interests of the publisher, and shall cover any potential costs. Authors retain copyright and grant the journal right of first publication with the work simultaneously licensed under a Creative Commons Attribution-ShareAlike 4.0 International License that allows others to share the work with an acknowledgement of the work's authorship and initial publication in this journal. Authors are able to enter into separate, additional contractual arrangements for the non-exclusive distribution of the journal's published version of the work (e.g., post it to an institutional repository or publish it in a book), with an acknowledgement of its initial publication in this journal. Authors are permitted and encouraged to post their work online (e.g., in institutional repositories or on their website) prior to and during the submission process, as it can lead to productive exchanges, as well as earlier and greater citation of published work.
Jette G. Hansen Edwards, Social Factors and L2 Phonetics and Phonology
Сва права задржана (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Mihai Dragnea, Dorina Dragnea, Antonio Alonso Marcos (Eds.), Islamic Culture and Pre-Islamic Beliefs in Central Asia
Milica Dinić Marinković, Natalija Panić Cerovski, Borko Kovačević (Eds.), Applied Linguistics Today – Modern Approaches to Old and New Challenges
Kulturna i diskurzivna transformacija u posrednom prevođenju: analiza prevoda Dnevnika Ane Frank na srpski jezik
Dnevnik Ane Frank decenijama predstavlja obavezni deo školske lektire u Srbiji, što znači da su generacije čitalaca upoznate sa ovim kanonskim tekstom kroz posredne prevode. Uprkos tome, srpske verzije dela do sada nisu bile predmet translatološke analize, a malo toga je poznato o nastanku prevoda i uticaju posrednog prevođenja na njegov prenos u srpski kulturni prostor. Cilj rada bio je stoga dvojak: da se rekonstruiše prevodna geneza dela i da se ispita kako posredno prevođenje utiče na prenos kulturnospecifičnih elemenata i diskurzivnog registra u srpskim verzijama. Polazeći od Lefeverovog koncepta prevođenja kao procesa ponovnog pisanja (rewriting) i Hadlijeve hipoteze o efektu konkatenacije (concatenation effect), istraživanje je kombinovalo kvantitativnu i kvalitativnu analizu. Korpus je obuhvatao 45 dnevničkih zapisa iz izvornika na holandskom sa odgovarajućim prevodima na engleskom i srpskom jeziku. Kvantitativna analiza obuhvatala je 78 kulturnospecifičnih elemenata i njihove prevodne ekvivalente, klasifikovane prema Ajkselinoj taksonomiji prevodnih strategija, dok su u fokusu kvalitativne analize bile diskurzivne transformacije i fusnote. Makrotekstualna rekonstrukcija utvrdila je da postoje samo dva integralna prevoda dela na srpskom jeziku, dok ostala analizirana izdanja predstavljaju samo minimalno redigovane verzije prvog prevoda Zagorke Lilić. Kvantitativna analiza kulturnospecifičnih elemenata ukazala je na tendenciju odomaćivanja pod uticajem engleskog posrednika. Istovremeno, kvalitativna analiza otkrila je kumulativni prenos interpretativnih pomaka uspostavljenih u angloameričkoj verziji. Analiza fusnota pokazala je kontrastne strategije: prvi srpski prevod u velikoj meri preuzeo je fusnote iz engleskog posrednika, dok ih je kasniji znatno proširio kroz strategiju didaktizacije. Ovi nalazi potvrđuju da posredno prevođenje nije jednosmerni mehanizam filtracije, već ambivalentan proces koji istovremeno ograničava i proširuje prevodilačku delatnost. Istraživanje otvara pitanje normi i tržišnih mehanizama koji su odložili nastanak direktnog prevoda s holandskog i ukazuje na potrebu za daljim istraživanjem društveno-istorijskog konteksta nastanka srpskih prevoda.
Ideja kosmopolitizma u turskoj postmodernističkoj književnosti
Kosmopolitizam se u savremenoj turskoj književnosti najčešće prepoznaje kao težnja ka demokratskom društvu zasnovanom na univerzalnim vrednostima i multikulturalnosti. Međutim, ograničena pažnja posvećena je specifičnom konceptu „kosmopolitskog patriotizma”, koji je britansko-američki teoretičar Kvame Entoni Apija definisao kao privrženost sopstvenoj tradiciji sa željom za stvaranjem heterogene zajednice, te je primarni cilj ovog rada prepoznavanje navedenog koncepta u pojedinim romanima istaknutih turskih postmodernista. Naime, Orhan Pamuk, Elif Šafak, Burhan Sonmez i Edže Temelkuran, čiji su romani predmet analize za potrebe ovog rada, imaju kao zajedničku karakteristiku vezu sa Zapadom i liberalnu levičarsku političku orijentaciju, pri čemu su istovremeno duboko posvećeni i očuvanju sopstvene tradicije i identiteta. Pomenuti turski pisci često posežu za smeštanjem radnje u istorijski kontekst, bilo predstavljajući nekadašnju osmansku prestonicu Istanbul kao simbol multikulturalnosti i mirne koegzistencije različitih etničkih i religijskih grupa, bilo baveći se tabu temama iz turske istorije, poput stradanja i položaja manjinskih naroda. Sve navedeno njihovim delima daje političku dimenziju, što je u skladu sa stavom Linde Hačion da su se postmoderne metafikcije usmerile i na istoriografske i fikcionalne opise prošlosti da bi proučavale ideološka upisivanja razlike društvene nejednakosti. Takođe, u skladu sa shvatanjem Hačionove da u postmodernizmu rasa, pol, etnička pripadnost i seksualna sklonost postaju deo političkog polja, budući da postmodernisti izazivaju raznovrsne manifestacije centralizujućeg i centralizovanog autoriteta, dela koja su predmet našeg rada možemo shvatiti i kao postnacionalistička, odnosno kao kritiku nacionalizma, ideologije koja je u Turskoj kulminirala osnivanjem Republike 1923. godine i koja je podrazumevala da svi narodi na teritoriji Turske pripadaju jednoj, turskoj naciji, dok status nacionalnih manjina uopšte nije razmatran. Stoga, turski postmodernisti koji su predmet našeg rada, preispitujući istoriju u svojim delima, proklamuju jedinstvo različitih i mnoštvo jedinstvenih kultura.
Amada Díaz como víctima del patriarcado en la novela El álbum de Amada Díaz de Ricardo Orozco
La representación de figuras femeninas históricas en la narrativa hispanoamericana contemporánea constituye un eje central de la nueva novela histórica, en la medida en que permite revisar críticamente los discursos dominantes del pasado. Sin embargo, la figura de Amada Díaz, hija de Porfirio Díaz, ha recibido escasa atención crítica, a pesar de su potencial para reflexionar sobre el lugar de la mujer durante el Porfiriato. Analizar su reconstrucción literaria resulta fundamental para comprender los mecanismos de silenciamiento y marginalización femenina en la historia mexicana. El objetivo principal de este estudio es analizar la representación de Amada Díaz en la novela El álbum de Amada Díaz, del escritor e historiador mexicano Ricardo Orozco. En particular, se busca demostrar cómo la obra otorga voz a una figura históricamente silenciada mediante una perspectiva crítica que combina literatura, género e historia. La obra se examina desde los postulados de los estudios de género y de la nueva novela histórica, atendiendo especialmente a la elección de la forma diarística, al tono confesional y a las estrategias narrativas que permiten acceder a la dimensión íntima de la protagonista. Asimismo, se analizan los discursos sociales y morales que condicionan su identidad y su experiencia vital. El análisis revela que Amada Díaz es construida como una «señorita porfiriana», educada bajo los valores de decoro, obediencia y abnegación propios del sistema patriarcal de la época. A pesar de su inteligencia y capacidad de reflexión, la protagonista permanece subordinada a la autoridad masculina, principalmente la de su padre y su esposo. No obstante, el acto de escribir y reflexionar sobre su vida emerge como un gesto incipiente de resistencia. El estudio contribuye a la reflexión sobre el papel de la ficción en la recuperación de memorias silenciadas y plantea implicaciones para futuras investigaciones sobre género e historia en la literatura hispanoamericana.
Герой романа Чевенгур – Захар Павлович: между бибелйским человеком и мифическим Антеем
Мотив сотворения человека из земли (глины) является одной из центральных архетипических тем мировой мифологической традиции, поскольку он определяет представления о происхождении, природе и судьбе человека. Однако его переосмысление в творчестве Андрея Платонова, особенно в романе Чевенгур, остается недостаточно исследованным, прежде всего в аспекте мифопоэтической трансформации и демифологизации. Понимание функционирования данной мифологемы важно для интерпретации философской антропологии и художественного метода писателя. В данной статье анализируется мотив «глиняного» происхождения человека в романе Чевенгур. В частности, ставится задача выявить «антейский» принцип в образной системе произведения и проследить трансформацию мифа в художественном мире Платонова. Методологической основой исследования послужил качественный анализ текста. Материалом выступили ключевые эпизоды романа, образы персонажей и система символов. Данные были получены посредством внимательного чтения и интерпретированы с использованием мифопоэтического и сравнительного подходов для выявления устойчивых мифологических структур и способов их преобразования. Анализ показал, что центральной мифологической матрицей романа является мотив сотворения человека из земли, реализованный в образе Захара Павловича, чья связь с почвой соотносится с мифом об Антее. В отличие от традиционных мифов, где земля выступает источником жизненной силы, у Платонова эта связь приобретает амбивалентный характер: она не гарантирует жизнеспособности, а ведет к стагнации и распаду. Наиболее значимыми особенностями являются отсутствие продуктивного труда, доминирование хтонической образности и регресс цивилизации к архаическим формам. Дополнительно выявлен процесс демифологизации, при котором технический прогресс сочетается с деградацией человека и разрушением природной среды. Полученные результаты свидетельствуют о том, что Платонов трансформирует миф о «глиняном» человеке в форму критического осмысления современности. Это углубляет понимание мифопоэтики XX века и подчеркивает переход от созидательного мифа к его деконструкции.
(Ре)конструкција женског идентитета, култура и језик: неки елементи књижевности за младе у роману Сведочанства Маргарет Атвуд
Неповољан положај жена у контексту патријархалног дискурса и религиозног фанатизма, као и комплексан и контрадикторан однос међу припадницама „слабијег пола” у аутократском и суровом режиму у делу Слушкињина прича, често су разматране теме у научним истраживањима. Међутим, у наставку поменутог првог дистопијског романа Маргарет Атвуд, публикованом више од две деценије касније, погледи на одређене друштвене околности у држави Галад и приче појединих споредних протагонисткиња добијају другачију и изоштренију визуру, што нуди могућност за нова тумачења која раније нису привлачила пажњу. Циљ рада је да се преиспита на који начин се одвија конструкција женског идентитета у држави Галад у роману Сведочанства из перспективе феминистичке књижевности за децу и младе. Примењујући теоријска виђења Кејт Милет и Џудит Батлер, илуструје се како породица и друштвене институције кроз специфичне језичке обрасце подстичу стереотипна и маргинализујућа виђења о женском роду од детињства. Међутим, протагонисткиње у роману Сведочанства, Агнес и Дејзи, својим размишљањем и делањем издвајају се у односу на типичне женске ликове у галадском друштву. Како наши налази потврђују, у духу књижевности за младе, на изазовном путу сазревања и „кретања” ка независним идентитетима, ове јунакиње савладавају ограничења циљаних техника индоктринације омладине и успевају да открију и преосмисле потиснуте делове себе и успоставе нов однос са својим окружењем. Уз неочекивану помоћ и охрабрујући подстрек Тетке Лидије, после многобројних препрека и стасавања у трезвене и одважне младе жене, ћерке Фредовице из Слушкињине приче успевају да дестабилизују деградирајући друштвени систем и реконструишу дискриминаторне културолошке обрасце. С обзиром на то да дела Маргарет Атвуд нису била у довољној мери изучавана у контексту феминистичке књижевности за младе, надамо се да ће налази изнети у овом раду дати допринос у области канадистике у Србији и мотивацију за даља проучавања.
Берлински ПЕН 1929: Милош Црњански и Теодор Дојблер – Oд поетичког сродства до мемоарскe прaзнине
Мемоарско поглавље „Сусрет у Берлину” у Ембахадама, у коме Милош Црњански описује посету Вељка Петровића берлинском ПЕН центру (1929), послужило је као полазиште за истраживање низа изразитих биографских и поетичких сродности између Црњанског и немачког експресионисте Теодора Дојблера. Занимљиво је притом да Црњански уместо Дојблера, који је у то време био на челу берлинског ПЕН-а, као председника овог удружења наводи његовог претходника Лудвига Фулду, контроверзног драмског писца и суоснивача немачког огранка ове организације. У раду се стога реконструише историјски контекст настанка немачког ПЕН-а, као и околности Дојблерове посете Београду (1930) која је уследила као одговор на боравак Вељка Петровића у Берлину. Полазећи од чињенице да Црњански ни у наведеном поглављу, нити на било ком другом месту не помиње Теодора Дојблера, рад настоји да покаже како се иза те мемоарске празнине крије изразита поетичка блискост двојице аутора. Иако се сам Црњански нерадо изјашњавао о својим књижевним узорима, његово стваралаштво се одавно доводи у везу са немачким експресионизмом, што потврђују и паралеле са Дојблеровим делом. Његов суматраизам и потрага за имагинарним пределима Хипербореје као метафизичким уточиштем свој одраз имају у Дојблеровој космогонијској визији и фасцинацији поларном светлошћу. Упоредном анализом Дневника о Чарнојевићу и Дојблерове приповетке Снег (1912) уочава се да оба дела прожима препознатљив експресионистички сензибилитет који се огледа како у стилским подударностима, тако и у уочљивом понављању кључних мотива, међу којима повлашћено место заузима снег. Он код оба аутора носи амбивалентно значење – истовремено је и најранија успомена из детињства, симбол исконске чежње и суочавања са ништавношћу живота, што га чини кључним изразом експресионистичке кризе свести. Иако ове упечатљиве подударности потенцијално сведоче о утицају немачког експресионисте на српског писца, у раду се закључује да је реч о сродности припадника исте духовне генерације. Тиме се аутентичан поетски израз Милоша Црњанског не доводи у питање, већ се тумачи као одраз заједничког модернистичког сензибилитета.
Kolridž, Derida i biografija koja se ne vraća
Kolridžova Biographia Literaria temeljno je delo engleskog i evropskog romantizma čiji se uticaj najsnažnije manifestovao na polju književne teorije i kritike. Fragmentarnost i heterogenost Kolridžove knjige u mnogo čemu nagoveštavaju tendencije poststrukturalizma i dekonstrukcije. Otuda se potrebnim učinilo poređenje Deridinog i Kolridžovog poimanja (auto)biografije, s obzirom na to da ona za oba mislioca predstavlja koncept od presudnog značaja. Takvo je poređenje plodonosno naročito na srpskom jezičkom području, gde ni sameravanja nasleđa romantizma i dekonstrukcije, a ni proučavanja Kolridžovog dela uopšte, nisu dovoljno zastupljena. Cilj rada je da pokaže na koji je način moguće pomiriti Kolridžovo shvatanje pesničke imaginacije (primarne i sekundarne) sa raznolikošću dela Biographia Literaria. Projektovano jedinstvo navelo nas je na pitanje: da li je autobiografija u Kolridžovom slučaju uopšte moguća? Uz pomoć Deridine teorije autobiografije (Otobiographies) i čitanja Ničeovog dela Ecce Homo, došli smo do zaključka da se Ničeov i Kolridžov projekat fundamentalno razlikuju. Dok se kod Ničea (u Deridinoj interpretaciji) autobiografija poima kao cirkularni proces umiranja i rađanja kroz koji subjekat sebi priča svoj život, kod Kolridža upravo takva cirkularnost nedostaje. Subjekat se prepušta beskonačnom i idealnom, bez mogućnosti da se vrati sebi i konstituiše se. Pokazalo se da u naslovu Biographia Literaria, prefiks „auto-” s razlogom nedostaje. Kolridžovo delo ne samo da odstupa od suštine autobiografije kako je shvata Derida, već i teorija imaginacije, u njemu izložena, završava u radikalnoj aporiji. Obično se neskladan odnos između sekundarne imaginacije i heterogenosti Biographia Literaria posmatra kao težišni problem Kolridžovog dela. U ovom radu pokazali smo, međutim, da ni odnos između primarne i sekundarne imaginacije (osvetljen Deridinom teorijom autobiografije) nije ništa manje neskladan. Pomeranje težišta sa problema koherentnosti dela na problem odnosa između primarne i sekundarne imaginacije smatramo glavnim doprinosom ovoga rada.
Размена дарова у Хелдерлиновој елегији „Хлеб и вино”
Размена дарова представља једно од значајних питања у савременим књижевнотеоријским и филозофским тумачењима, будући да омогућава преиспитивање односа између економије, религије и субјективности унутар модерног доба. Иако је Хелдерлинова елегија „Хлеб и вино” често тумачена из перспективе историје бивствовања, религијског искуства или проблема одсуства богова, питање дара и економије у њој остало је нетематизовано. На основу овог аспекта можемо другачије да сагледамо однос између антике и модерности, као и улоге поезије унутар модерног света. Главни циљ рада јесте да испита на који начин Хелдерлин у датој елегији обликује однос између „чистог дара” и економске размене. Посебно се анализира конституисање односа људи и богова као историјско кретање, постом, субјективност и могућност песничког деловања. Истраживање се заснива на интерпретативној и компаративној анализи елегије у дијалогу са филозофским концептима Жака Дериде, Дејвида Грејбера, Мартина Хајдегера и Петера Сондија. Анализирају се мотиви даривања, уздарја, повлачења богова и економског кружења, као и њихова улога у структури песме. Посебна пажња посвећена је односу између жанровске организације елегије и њеног историјско-филозофског хоризонта. Анализа показује да се размена код Хелдерлина не јавља као природно или изворно стање, већ као последица претходног догађаја „чистог дара” који омогућава конституисање људи и богова као субјеката размене. Показује се да покушај узвраћања дара уводи људе у простор кружења, који постепено доводи до профанације света и губитка односа са божанским. Модерност се у том контексту појављује као епоха самосврховите економске размене, која продире у све сфере постојања. Истовремено, песничко стваралаштво задобија статус деловања које има моћ да наруши ту логику и обнови могућност „чистог дара”. Резултати анализе указују да Хелдерлинова елегија не представља тужбалицу за изгубљеним јединством античког света, већ покушај мишљења поезије изван логике размене. Рад доприноси разумевању односа између поезије, економије и модерности, указујући на значај појма дара за савремена тумачења Хелдерлиновог песништва.
У Хермесовим сандалама: митолошко утемељење Хомеровог Одисеја
У раду се најпре, и то из перспективе пубертетске иницијације, разматра епизода Одисејеве својевремене посете деди по мајци, Аутолику, и задобијање чувеног ожиљка у лову, који ће главни јунак Хомерове Одисеје носити целог живота, епизода која је предочена у деветнаестом певању епа. Након сагледавања Одисејевих аутоликовских црта, анализа је продубљена осветљавањем митолошког утемељења ликова деде и унука, чији се корени налази у особинама и поступцима старогрчког бога Хермеса, Аутоликовог заштитника, а по неким митолошким верзијама чак и оца. Испоставља се да су разноврсне Хермесове црте далеко присутније код Одисеја него код Аутолика чији живот углавном обележавају крађе, лажи, трикови, сналажљивост и интелигентне преваре. То је, међутим, само један, чак површнији слој овог сложеног и парадоксалног архетипа, а сагледавање његовог далеко ширег и дубљег испољавања код Одисеја главни је циљ овог истраживања. Кроз примере из Химне Хермесу, као најсадржајнијег извора о овом богу, са једне стране, и Одисеје, са друге, установљавају се заједничке црте бога и хероја: атипично испољавање жудње за храном и размишљање о њој; говорничка вештина и способности успостављања дугорочних односа са боговима или полубожанским бићима; лако, несметано кретање између светова; склоност бројним љубавним, пре свега сексуалним односима; страсна наклоност ка музици; инвентивност, сналажљивост и практичност; усредсређеност на стицање материјалног богатства; склоност трговини и разменама свих врста, и друго. Након констатовања бројних хермесовских црта унутар Одисеја, анализа се усредсређује и на поређење одређених конкретних епизода из Химне Хермесу и Одисеје. Аналогије попут оних између Хермесовог убиства стооког Арга, односно Одисејевог ослепљивања једнооког киклопа Полифема, са једне стране, или Хермесовог жртвовања Аполонових говеда и клања и једења Хелијевих говеда, за чиме посежу Одисејеви сапутници, са друге стране, показују се као плодотворне за дубље сагледавање и интерпретацију Одисејевог лика, а тиме и епа који му је посвећен.
Comparative analysis of Serbian-to-English translation: a study of LLM-based system vs university students’ performance
This paper examines the quality of Serbian-to-English translations produced by university students and by a large language model, represented by ChatGPT. The study is situated within the broader context of the increasing use of artificial intelligence and large language models in translation practice and language education. Although AI-assisted translation systems show considerable progress in grammatical accuracy and fluency, their ability to interpret cultural references, pragmatic meaning, idiomatic expressions, and stylistic nuance remains open to further investigation. The main aim of the study was to compare the translation performance of ChatGPT and second-year university students in an academic setting. More specifically, the research sought to identify the strengths and limitations of each translation approach across formal, linguistic, pragmatic, and stylistic dimensions. The study was based on identical Serbian-to-English translation tasks assigned to ChatGPT and to students from the Department of English Language at Singidunum University. A corpus of 50 student translations and one AI-generated translation was analyzed using a Translation Quality Index. This index combined four weighted components: Quantitative Score, Linguistic Score, Pragmatic Score, and Stylistic Score. The evaluation included both quantitative error-based analysis and qualitative assessment of meaning accuracy, contextual appropriateness, cultural localization, fluency, and readability. The results showed that overall translation quality was comparable, with students achieving a final TQI score of 85.08 and ChatGPT achieving 84.77. ChatGPT performed better in formal and linguistic accuracy, particularly in grammar, consistency, and sentence-level correctness. However, students outperformed ChatGPT in pragmatic and stylistic categories, especially in culturally appropriate choices, idiomatic expression, register, and naturalness. These findings suggest that AI systems can effectively support translation practice, but they should not be viewed as replacements for human translators. The study supports a hybrid model in which AI contributes formal precision and efficiency, while human translators provide cultural awareness, interpretive judgment, and stylistic sensitivity.
Језички менаџмент уочи рата – попис становништва у БиХ 1991. године
Питања о националној и језичкој припадности на пописима становништва заузимају важно мјесто у демографским истраживањима, будући да од тих резултата зависи језичка политика и језичко планирање државе. Међутим, често се пописи посматрају само као статистички показатељи, док се њихова политичка и манипулативна страна ријетко испитују. Зато критичко истраживање пописа становништва може да буде кључно у разумијевању ширих друштвено-политичких и социолингвистичких тема, нарочито у конфликтним друштвима. Главни циљ рада је да на примјеру пописа становништва у БиХ 1991. године анализира улогу пописа становништва у социолингвистици, с посебним фокусом на његову манипулативну и политичку употребу. Тако се даје преглед најважнијих предности укључивања демографских резултата у језичка истраживања, али се дефинишу и недостаци које популациони подаци могу имати. Анализа се заснива превасходно на примарним историјским изворима, што укључује доступне пописне документе, интервјуе, штампу и сакупљену архивску грађу. Историјски извори прикупљани су у дужем временском периоду (од 2020. надаље), што је подразумијевало преглед доступне грађе у библиотекама и архивима широм БиХ, првенствено извора који се односе на језичка питања и језичку политику у овој земљи почетком деведесетих година 20. вијека, њихово сортирање на основу кључних тема и година, те квалитативну анализу примарних и секундарних извора на основу којих смо реконструисали наведени период и идентификовали кључне домене и главне актере језичког менаџмента. Резултати истраживања показују да су пописне предрадње биле организоване и планиране, а не спонтане, што је утицало и на саме резултате, као и на будућу језичку политику националне заједнице. На основу резултата произашлих из овог истраживања можемо констатовати да се пописи становништва у социолингвистици морају посматрати из више различитих перспектива, при којима је важно установити друштвени и језички контекст прије и након пописа, односе моћи у заједници, као и намјере различитих актера језичке политике.
Press freedom vs political power: a critical analysis of linguistic impoliteness in presidential press conferences
Linguistic impoliteness has become an increasingly prominent feature of contemporary public discourse, particularly in interactions between political leaders and journalists. However, impolite language in public discourse has received limited attention from a discourse-analytic perspective focused on the interactions between presidents and the press. In this paper, we analyse the use of linguistic impoliteness in presidential press conferences and its potential impact on press freedom. Specifically, we explore the types of impoliteness employed, their potential discursive functions, and their implications for freedom of the press. The reseach corpus consists of transcribed excerpts from four presidential press conferences held in March and April 2020, during Trump’s first presidential term, focusing on instances where Trump used impoliteness in communication with journalists. In the study, we adopt a qualitative discourse-analytic approach, drawing on Culpeper’s (2011a) and Bousfield’s (2008) theoretical frameworks to analyse the forms and functions of impoliteness, alongside Fairclough’s (1989; 1995) critical discourse approach to account for power relations within the selected discourse. The findings indicate that Trump’s use of impoliteness served multiple functions, such as evading and discouraging challenging questions, and undermining press credibility to mitigate criticism. Furthermore, the findings suggest that impoliteness can function as a mechanism for asserting authority, controlling discourse, and perpetuating power asymmetries between speakers. We therefore conclude that such use of linguistic impoliteness in presidential–press discourse may have a limiting effect on press freedom and is enabled by the power differential between presidents and journalists.
Corpus-derived grammatical subtext and the origins of political correctness in Kenworth’s dramatic adaptation of Orwell’s Animal Farm
In his seminal paper on semantic prosody [SP], Louw (1993) dwells on the deviations from the language norm, proposing that breaches of SP must amount to either authorial irony or inadvertent insincerity. While SP was initially studied from the point of view of lexical collocation, Louw’s later work focused on the study of grammatical subtext, but never specifically on its potential to point up irony or insincerity in discourse. This paper connects Louw’s understanding of inadvertent insincerity with the notion of political correctness in the context of Kenworth’s dramatic adaptation of Orwell’s Animal Farm, and posits three hypotheses: that grammatical subtext will account for implied negative attitudes in texts (H1); that grammatical subtext will explain hidden rhetorical mechanisms behind overt negative attitudes in texts (H2); and that language suffering under the restrictions of political correctness may be qualified as forced (H3). The methodology deployed relies on Louw’s defining grammatical subtext as the sum of the most frequent lexical variables of a grammar string (Louw, 2010). After the study was properly contextualised by interpreting the role of grammar in an Orwellian society, an excerpt from the dramatic adaptation was chosen in which one of the main characters admits to being manipulative and then engages in manipulation. On the basis of two wordings found in the excerpt, the paper defends the first two hypotheses. As for the third, it was found that defending it requires a different context of situation. Ultimately, the findings suggest that it is possible to prove manipulative intent on the basis of lexical collocates of a grammar string, and, additionally, that grammatical subtext alone may be the basis of the rhetorical strategy of faulty emotional appeal. Both findings may be taken as evidence of and as an improvement on the initial speculations of Louw.
Francuski diskursni marker quoi i njegovi italijanski i srpski ekvivalenti
Diskursni markeri (DM) značajna su tema u analizi diskursa, zahvaljujući njihovoj konektivnoj funkciji te ulozi u organizaciji istog. Ipak, postoji potreba za detaljnijim razmatranjima pojedinačnih diskursnih markera, kao i kontrastivnim istraživanjima u istom domenu, jer takvo detaljno sagledavanje omogućuje njihovo pravilno razumevanje i upotrebu, što predstavlja jedno od merila jezičke kompetencije na višim nivoima učenja jezika. Primarni cilj ovog istraživanja jeste razmatranje teorijskih opisa francuskog diskursnog markera quoi, te iznalaženje ekvivalentnih markera u italijanskom i srpskom jeziku. Osim toga, zbog upečatljive polifunkcionalnosti markera quoi, cilj rada jeste i razmatranje njegove interakcione i/ili metatekstualne funkcije, kao i kontekstualnih okolnosti koje ih uslovljavaju, a samim tim uslovljavaju i odabir prevodnog ekvivalenta. Primarni korpus ekscerpiranih primera predstavljaju četiri francuska romana i njihovi objavljeni prevodi na italijanski i srpski jezik. Sekundarni korpus jeste ParCoLab (paralelni korpus koji sadrži izvorne tekstove i njihove prevode na devet evropskih jezika). Primeri su analizirani kontrastivnom metodom, u cilju identifikacije odgovarajućih prevodnih ekvivalenata. Istraživanje je pokazalo da je francuska reč quoi kao diskursni marker česta tema stručnih studija, u kojima autori posebnu pažnju posvećuju određivanju njegovih pragmatičkih funkcija. Osim funkcije demarkacije, pripisuju mu se i sledeće funkcije: reformulacija, evidentnost, modulacija, uz ublažavanje iznete tvrdnje, preplitanje evidentnosti i mitigacije, hezitacija, preplitanje evidentnosti i intenzifikacije. U najvećem broju primera italijanski ekvivalent mu je diskursni marker insomma, takođe obeležen izrazitom polifunkcionalnošću. U srpskom jeziku javljaju se morfološki heterogeni semantički ekvivalenti (rečce, pokazne/upitne/neodređene zamenice, te raznorodni leksički sklopovi). Najčešći ekvivalent eto i sam je pokazao osobenosti diskursnog markera, kao i određenu polifunkcionalnost. Navedeni rezultati mogu biti primenjeni u pedagoškoj i prevodilačkoj praksi. Ipak, pojedini segmenti istraživanja pokazali su da postoje i kontekstualno uslovljeni prevodni ekvivalenti (zamenica nekakav, sklopovi ništa manje, pa da kao i rečca ama), što bi trebalo da bude predmet dodatnih istraživanja.
Tratti generali dei segnali discorsivi in italiano L2: evidenze da un corpus
Abbiamo osservato, dal punto di vista teorico, i tratti generali, sintattico-distributivi e pragmatici dei segnali discorsivi in italiano L2, parole ed espressioni altamente frequenti nel parlato quotidiano, come allora, cioè, eccetera, diciamo, per esempio, (e) quindi, che rappresentano un fattore rilevante della competenza pragmatico-discorsiva dei non nativi. L’analisi qualitativo-quantitativa, supportata da estratti del corpus ITALSERB, composto da produzioni di apprendenti serbofoni di italiano LS e costituito presso la Facoltà di filologia dell’Università di Belgrado, ha documentato alcune caratteristiche generali dei segnali discorsivi ai livelli intermedi di competenza, che abbiamo osservato in prospettiva longitudinale, in quanto riflesso della capacità dell’apprendente di gestire l’interazione e di organizzare e strutturare il discorso. Tali caratteristiche includono: polifunzionalità paradigmatica e sintagmatica, eterogeneità grammaticale, variabilità di collocazione, possibilità di formare cumuli e catene, intercambiabilità, priming e idiosincraticità. Il corpus della presente ricerca è costituito da materiale audio, ossia da 20 registrazioni della durata complessiva di 100 minuti, che documentano interazioni asimmetriche faccia a faccia tra l’insegnante e lo studente. Il campione analizzato è composto da un gruppo di 10 informanti serbofoni, registrati a distanza di 12 mesi, con un livello di competenza che va dal B1 (quarto semestre) al B2 (sesto semestre). L’analisi condotta sull’esempio dell’italiano può contribuire ad una descrizione sistematizzata dei segnali discorsivi anche in altre L2. Riteniamo, infatti, che questi elementi multifunzionali del parlato meritino un’analisi più dettagliata e sistematica, che tenga conto della necessità di una prospettiva pluridisciplinare, considerando aspetti di linguistica acquisizionale, glottodidattica, pragmatica, analisi della conversazione e del discorso, nonché della linguistica dei corpora.
L’oggetto diretto dislocato in italiano e la sua traducibilità in serbo
Le frasi marcate dell’italiano sono caratterizzate da un’organizzazione sintattica specifica che mette in risalto l’elemento focalizzato. Il serbo non ha strumenti sintattici analoghi: la focalizzazione è affidata a fattori pragmatici o all’intonazione. L’italiano può applicare le strutture marcate nel parlato e nello scritto, perché queste si riconoscono a livello sintattico, a differenza del serbo scritto, che non può fare affidamento su segnali sintattici speciali per focalizzare un elemento della frase, in particolare l’oggetto diretto (OD). Dato che l’intonazione è uno strumento linguistico tipico del parlato e dato che i soli fattori pragmatici che determinano la focalizzazione di un elemento non sono funzionali nello scritto, il serbo scritto struttura il testo seguendo l’ordine neutro dei costituenti (S–V–O). Il presente articolo intende confrontare da una parte un testo letterario italiano e la sua traduzione in serbo per mettere in evidenza l’espressività dell’italiano, conseguita mediante l’uso di focalizzazioni che evidenziano la dimensione emotiva e/o psicologica dell’OD dislocato, e dall’altra a neutralità del testo serbo, costretto a rinunciare alle suddette focalizzazioni. Mediante l’analisi contrastiva applicata nel saggio si evidenziano alcune dislocazioni a sinistra e a destra reperite nel romanzo di Silvia Avallone Cuore nero e si constata la tendenza del serbo a ignorare le focalizzazioni originali, ricorrendo all’ordine normale della frase. La conclusione è che la versione serba del romanzo di Avallone presenta un numero ridotto di focalizzazioni rispetto al testo italiano e perde parte della vivacità, dell’espressività e della dinamicità del testo originale, ridimensionando la dimensione espressiva dell’opera.
Сва права задржана (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Поводом стогодишњице иранистике у Србији, овај рад има за циљ да прикаже историјски развој и институционалну афирмацију ове дисциплине. Иранистичка делатност започела је на Универзитету у Београду 1925. године, када др Фехим Барјактаревић, пионир југословенске научне оријенталистике, бива изабран у звање доцента на предмету Историја персијске књижевности. Годину дана касније основана је и Катедра за оријенталну филологију на Филозофском факултету у Београду, која је постала први светионик оријенталистке уопште на целом Балкану. Упркос томе, није било простора да се прошири спектар иранистичких предмета и у наставу уведе персијски језик. Крајем осамдесетих година прошлог века, услед неосетљивости бирократских одлука, укинуто је изучавање персијске књижевности којом је утемељена наша оријенталистика. Након тога долази до вишегодишњег одсуства иранистичке делатности из академског живота. До промене долази оснивањем Лектората за персијски језик на Филолошком факултету, када започиње настава персијског језика. У претходних неколико година уведени су и нови иранистички предмети, те је и изучавање персијске књижевности коначно враћено у наставни програм и то на сва три нивоа академских студија. Ипак, наставни планови тих предмета не дају довољно простора домаћим научним достигнућима у тој области која су обележила дугу традицију иранистике у Србији. Овај рад, дакле, не само да осветљава кључне тренутке у развоју иранистике код нас, већ и указује на потребу да се њена дубока историјска утемељеност и домаћи научни допринос у потпуности препознају и инкорпорирају у савремене академске програме.
Tajne smrti: bolest, duh i politika u Anđelima u Americi Tonija Kušnera
Rad se bavi nagrađivanom i širom sveta postavljanom, zatim i ekranizovanom dvodelnom dramom Tonija Kušnera Anđeli u Americi. Ova drama, malo poznata u Srbiji – o čemu svedoči i to što je samo njen prvi deo jedan put postavljen u srpskom pozorištu – pisana je i revidirana tokom nekoliko decenija i tiče se širokog spektra tema važnih za nacionalni identitet SAD. Inspirisana filozofijom, istorijom, politikom i opipljivom problematikom lečenja i prevencije side tokom 1980-ih, drama Anđeli u Americi iznela je na svetlost dana mnoštvo društvenih i moralnih problema ne samo LGBT zajednice, već i SAD kao države, idejnog koncepta i svetske sile. Kroz analizu dramskog teksta, u radu se istražuje način na koji Kušner tretira bolest i politiku kroz postupke protagoniste Prajora Voltera i antagoniste Roja Kona. Ispitujući njihove odnose sa drugim likovima, koji nam u svojim dijalozima sa Volterom ili Konom daju uvid u teme na koje je Kušner želeo da skrene posebnu pažnju, autor rada nudi svoj pogled ili ustanovljeni kritički osvrt na dramaturgove namere i izrazito američku tematiku koja ga pokreće kao pisca. Insistirajući na političkom i društvenom angažmanu kroz dramu, pisac pokreće raspravu od značaja za društvo suočeno sa kriznom situacijom, oslikavajući istovremeno vrlo intimne scene borbe sa neizlečivom bolešću koja se odvija kako u telu obolelih, tako i na duhovnom planu. Kušnerovo ishodište je daleko više filozofsko i globalno nego li njegova polazna tačka i upravo to drami daje snagu, čineći je delom koje podstiče ne samo na akciju ili razmišljanje, već i na preispitivanje vrednosti koje su ostavljene jednom društvu u nasleđe. Iako nesporno duboko utemeljena u kvir zajednici, drama zasigurno nadilazi problematiku homoseksualaca, ispitujući mogućnosti izgradnje boljeg sveta i društva, kao i njegovo očuvanje kroz moć umetnosti.
The clown procession and the concept of masquerade in the poetry of T. S. Eliot: de/construction of laughter and the comic in the identity of the individual and society – different models of text de/construction and interpretation
This paper introduces the presented conflicts and convergence of two poetics in the interpretation of T. S. Eliot’s poetry, which together constitute a dynamic poetic system. The poetics of detail-broader context, in relation to the deconstructionist poetics of trace-suggestion, intersect and mutually influence one another, leading to a transformation in the understanding of individual and collective identity within the urban setting. Ňhe main aim of this study is to research the urban environment, the concepts of laughter and the comic play a formative role in reshaping interpretations of identity – both personal and societal. Viewed through the lenses of the individual and the group, the notion of identity is repositioned, and its values are deconstructively shifted into a new hierarchical sequence of concepts. Within this sequence, the multiple refractions of image and reflection generate both personal and collective identity. Laughter articulates the formation of individual identity, while the comic points to the formation of both through poetics that engage with laughter and the comic simultaneously. Through metapoetic qualities and self-referential strategies, identity is linked to contemporary understandings of the self within the urban milieu. Interwoven methodologies of the deconstructionist model – disrupting binary oppositions of self and world and engaging cultural models – are presented alongside the detail-broader context poetics, which depict the city and its inhabitants through their behavior, thereby rendering both the city and the self in their search for identity – personal, civic, and social. From Eliot’s early poetry in the Notebook to the officially published poems from 1917 onward, a multitude of voices emerge, serving as carriers of metonymic details that contribute to a broader metaphorical image. The analysis revealed that within this interplay, both the voices and images are transformed, granting the reader a space for deconstructive writing and interpretation. Laughter, the comic, irony, and satire form a double foundation: through a dual deconstructive gesture, they refer not only to the depicted images and scenes but also to the speaking figures within the poems and, ultimately, to the author himself. These results suggests that through metaqualitative means, within a dynamic poetic system, the author reasserts his presence and reestablishes his role – not merely as intentional subject, but as a deconstructionist operation of suggestion and trace, encoded in verses, signs, and numerous lacunae of signification within a complex poetic framework.
The impact of graded readers on foreign language learning and acquisition in higher education
Extensive reading, and particularly the use of graded readers, have been recognized as contributing factors of SLA. Graded readers allow learners to read authentic texts suitable for their language level which directly follows principles stemming from input-based SLA theories (Krashen, 1982; Krashen & Terrell, 1983: 134). The relationship between the use of graded readers and learning outcomes for intermediate and upper intermediate courses at higher education has received relatively limited attention in research. The main aim of this paper was to examine the role of graded readers in improving linguistic competence among university students enrolled in general English courses. Specifically, the research sought to determine whether students who had performed better on graded reader assignments also achieved higher results on final exams assessing grammar and vocabulary. The study was conducted with a cohort of university students who took two consecutive English language courses at the B1 and B2 levels in one academic year. Quantitative data were collected by analyzing students’ scores on graded reader assignments, completed as part of their semester coursework, and their corresponding results on the final exams which assessed grammar proficiency and vocabulary learning and acquisition. Statistical analysis was carried out using SPSS software to test the hypothesis that higher scores in the graded reader assignment correlated positively with higher scores in the final exams. The research confirmed the hypothesis, demonstrating a statistically significant positive correlation between scores on graded reader assignments and final exam results. Students who performed better in the reading tasks achieved higher scores on the final exam assessing grammar proficiency and vocabulary acquisition. These results emphasize the value of including graded readers in syllabi in foreign language courses, since they contribute to language acquisition. The findings of this research support the inclusion of graded readers into the syllabi of general English courses at intermediate and upper-intermediate level. Graded readers allow for steady students’ progress in foreign language learning and acquisition not only in developing competences in reading comprehension, but also in building grammar proficiency and vocabulary development through consistent and regular exposure of learners to comprehensible input.
Diversity in unity: an instrumental case study of World Englishes in an academic medical setting
This study examines the concept of World Englishes within medical education, highlighting the global reach of English and its culturally diverse variations. Its primary aim is to investigate how medical students from Europe, Africa, and Asia, enrolled in an English-medium program, navigate diverse English varieties and the challenges these pose in academic communication. The authors analyse students’ preferences, perceptions, and difficulties in understanding different dialects, while evaluating broader implications for glottodidactics. The article discusses English as both a lingua franca and a set of regionally distinct varieties, emphasising its role in international healthcare collaboration. It also addresses pedagogical challenges of integrating diverse English varieties into medical curricula and considers the impact of students’ linguistic backgrounds, years of study, and self-confidence on their ability to adapt. These arguments contribute to understanding how exposure to World Englishes shapes linguistic flexibility, cultural competence, and communication effectiveness. An instrumental sociolinguistic case study approach was employed. Data were collected from 122 participants through a questionnaire, analysed using descriptive statistics, Chi-squared (χ²) tests, Pearson’s correlation, and Kruskal–Wallis tests. This framework enabled exploration of correlations between language learning duration, preferred English varieties, self-assessed proficiency, and communication challenges. Findings show that prolonged exposure fosters neutral or mixed dialect usage, reflecting adaptability, whereas less experienced learners favour specific varieties such as British or Indian English. Familiarity with World Englishes correlates positively with favourable perceptions of its relevance, and higher self-confidence aligns with fewer communication difficulties. Native speakers value exposure to multiple dialects, while non-native speakers display more varied attitudes. No significant link was found between continent of origin and grammar or vocabulary difficulties, though pronunciation challenges were more prominent among Asian students. The study demonstrates how linguistic diversity influences academic performance and professional readiness. While limited to one institution, it provides a foundation for further research and practical applications in curriculum design.
Evaluation and Assessment of Essays in Higher Education: Practices, Challenges, and Insights
Essay assessment is a central practice in higher education widely used to evaluate critical thinking, analytical writing, and subject-matter competence. Despite its importance, persistent concerns remain regarding grading consistency, standardization, and the substantial time investment required. While rubrics are commonly advocated as tools to improve reliability, instructors’ actual practices, challenges, and perceptions surrounding essay evaluation have not been thoroughly examined, particularly in varied institutional contexts. The main aim of this study is to investigate college instructors’ practices, challenges, and attitudes toward essay assessment. Specifically, it explores how rubrics are employed and the extent to which instructors perceive essays as effective measures of higher-order learning outcomes. The study involved 52 college instructors who completed a validated questionnaire designed to capture their assessment practices and perspectives. Data were collected via a structured survey instrument and analyzed using IBM SPSS Statistics. Descriptive and inferential statistical techniques were applied to identify patterns in usage, perceived utility, and encountered difficulties. The analysis revealed that most instructors value essays as effective tools for assessing critical thinking and subject proficiency and report frequent use in their teaching. However, significant challenges persist, including inconsistent grading, lack of standardization, and heavy time demands. Although rubrics are commonly used, they do not fully resolve issues of reliability. The instrument demonstrated strong internal consistency (Cronbach’s alpha = 0.813) and validity (coefficient = 0.901), supporting the robustness of the findings. These results suggest that while essay assessment remains a vital component of higher education evaluation, systemic support is needed to address its practical limitations. The study contributes to assessment literature by highlighting the gap between perceived value and implementation challenges. Findings underscore the need for targeted professional development and institutional policies to enhance the quality, fairness, and efficiency of essay-based evaluation.